Primul Război Mondial
Cuirasatul,
mai ales cel de tip Dreadnought, a fost principala armă a marinelor militare
din primul război mondial. Cele mai importante bătălii navale ale primului
război mondial s-au purtat între cuirasate şi uneori între acestea şi „verişorii”
mai mici, adică crucişătoarele.
Datorită
aşezării sale geografice avantajoase, Marina Regală a putut să-şi folosească
impunătoarea flotă de cuirasate şi crucişătoare pentru a realiza cu succes
blocada navală a Germaniei. De aceea flota germană a rămas aproape pe tot
parcursul războiului blocată în Marea Nordului, în plus conştienţi că
britanicii aveau mai multe cuirasate şi mai bune, germanii au evitat pe tot
parcursul primei conflagraţii mondiale să ducă o luptă directă cu puternica
flotă britanică, încercând în schimb să se angajeze în bătălii de o amploare
mai mică cu o mică parte a flotei britanice, sau să-i provoace pe englezi să
ducă o bătălie aproape de ţărmurile Germaniei, unde flota germană ar fi primit
ajutor şi din partea torpiloarelor, submarinelor şi câmpurilor de mine marine
lansate pe mare. Cu toate că au folosit cu succes submarinele, ce au scufundat
multe vase comerciale britanice, acestea nu au reuşit să spargă decisiv şi pe
timp lung blocada navală ce gâtuia aproape complet comerţul naval german. În
schimb Marina Regală, prin sistemul de convoaie maritime, a reuşit să spargă şi
în cele din urmă să învingă blocada navală a Regatului Unit, pe care încercau
germanii s-o realizeze cu ajutorul submarinelor.
În
primii doi ani ai războiului, cuirasatele şi crucişătoarele britanice patrulau
regulat apele Mării Nordului, pentru a se asigura că nici o mare navă de război
a germanilor nu va reuşi să iasă din această mare pentru a ataca navele
comerciale ce alimentau insula britanică. La un moment dat, în toamna anului 1914, crucişătorul uşor german SMS Emden
(aici SMS = Seiner Majestät Schiff, adică nava maiestăţii sale în limba lui
Goethe), a reuşit să iasă din această blocadă, a atacat câteva nave comerciale
în Oceanul Indian şi mările din
apropierea Chinei, dar a fost ulterior avariat serios de un crucişător
australian într-o bătălie navală de lângă insulele
Cocos (Oceanul Indian) şi a naufragiat pe malul insulei North Keeling fiind părăsit de echipaj.
Mai târziu, în iarna aceluiaşi an o flotă germană formată din două crucişătoare grele, trei uşoare şi trei nave ce transportau soldaţi au reuşit să iasă din blocadă, au
ajuns până pe malul insulelor Falklands
din sudul Oceanului Atlantic, dar aici au fost învinse în lupta desfăşurată în
data de 7 decembrie 1914. Navele
britanice trimise să le intercepteze, adică un cuirasat, cinci
crucişătoare grele şi două uşoare
au reuşit să scufunde patru din cele cinci crucişătoare germane, plus două din
navele de transport, una fiind capturată, cu tot cu soldaţi, intactă. În urma
acestei bătălii, a fost distrus aşa-zisul Escadron
German al Asiei de Est, britanicii pierzând în luptă doar 10 marinari, 19 fiind răniţi, pe când
germanii au pierdut 1.871 de marinari
(adică morţi) şi în plus 215 germani
au fost capturaţi de englezi. După război, prin 1925, s-a lămurit şi misterul faptului că amiralul Maximilian von Spee (comandantul escadronului german), un
marinar de altfel cu experienţă de luptă pe mare, a atacat aceste insule aflate
atât de departe de Europa. El fusese, de fapt „păcălit” de o transmisie radio
„germană” venită din Valparaiso
(Chile) ce spunea că insulele au fost părăsite de englezi şi nici o navă de
război britanică nu e în nici un port al insulelor Falkland. În realitate,
transmisia radio fusese realizată de spionii englezi din Chile, ce cunoşteau codul
naval german, ce fusese „spart” deja la începutul războiului. În următorii ani
flotele germană şi britanică s-au confruntat doar în mici hărţuieli de coastă,
cum au fost luptele de lângă insulele germane Heligoland şi Dogger,
sau din apropierea ţărmurilor Angliei, prin care germanii vroiau să-i atragă pe
britanici în mici lupte ce să distrugă părţi din puternica flotă britanică.
![]() |
Crucişătorul uşor SMS Emden |
Amiralul Maximilian von Spee |
Singura
bătălie navală mai mare, am putea zice, din timpul primei conflagraţii
mondiale, a fost cea desfăşurată în perioada 31 mai – 1 iunie 1916, în apropierea peninsulei Jutlanda din nordul Germaniei. Dar,
deşi la bătălie au participat 151 de
nave britanice şi 99 germane, ea
s-a încheiat neconcludent după doar două scurte confruntări (prima desfăşurată
ziua, iar a doua noaptea). Flota germană, conştientă de inferioritatea ei
numerică s-a retras, după cele două zile de luptă, în porturile ei, şi deşi pe
moment presa germană a considerat bătălia ca o victorie a Marinei Imperiale
Germane, ulterior, şi mai ales după război, germanii au recunoscut că au
exagerat cu mult proporţiile „victoriei”, ce a fost de fapt o victorie „a la
Pirus”. Două luni mai târziu, flota germană a încercat din nou să-i atragă pe
englezi într-o confruntare locală, inegală, dar „fraierii” de englezi n-au
muşcat momeala. De aceea, până la sfârşitul războiului, flota germană a rămas
bine „ancorată” în porturi, şi nu s-a mai angajat în nici o luptă navală.
Nici
între alte forţe navale, şi pe alte mări, nu s-au desfăşurat lupte decisive
între cuirasate, sau între ele şi navele mai mici, crucişătoare şi
distrugătoare.
În
Marea Neagră, turcii şi ruşii s-au
hărţuit reciproc cu cuirasatele, dar nu au luptat „pe bune” în nici măcar o
bătălie, de-a lungul întregului război.
În
Marea Baltică, acţiunile navale s-au
limitat doar la atacarea convoaielor comerciale şi plasarea de mine marine.
Aici s-a desfăşurat o singură bătălie între cuirasatele germane şi ruseşti pe
coasta Estoniei, în octombrie-noiembrie 1917, câştigată de germani, în urma căreia a fost
scufundat un singur cuirasat rusesc, şi acela destul de vechi, construit
înainte de perioada Dreadnought.
În
Marea Adriatică, confruntările s-au
desfăşurat parcă în oglindă cu cele din Marea Nordului, adică, flota
austro-ungară a rămas blocată în porturi pe parcursul aproape întregului
război, datorită blocadei impuse de flota franco-britanică ce acţiona în zonă. Iar,
în Marea Mediterană, cuirasatele au
fost folosite doar pentru a sprijini atacul amfibiu de la Gallipoli (această invazie inutilă a ţărmului turcesc a fost ideea
trăznită a lui Churchill, idee ce a costat
zeci de mii de vieţi omeneşti ale trupelor britanice, australiene, canadiene şi
indiene).
Pe
parcursul războiului, un nou pericol a ameninţat, uneori cu succes, cuirasatul,
şi anume submarinul. Primul cuirasat
scufundat de un submarin, deşi indirect, nu de o torpilă, a fost nava britanică
HMS Audacious, în octombrie 1914, ce lovise o mină marină lansată la
apă de un submarin german. Cu doar o lună înainte, submarinul german U-9 scufundase deja trei crucişătoare
britanice.
![]() |
Cuirasatul HMS Audacious |
Deşi
pe parcursul războiului, submarinele germane au reuşit să scufunde câteva
cuirasate britanice (HMS Majestic, HMS
Triumph, HMS Formidable, HMS Cornwallis
şi HMS Britannia), acestea erau de
fapt, mai vechi, din generaţia pre-dreadnought, şi deci mult mai slabe ca
armură şi armament. De aceea, submarinele n-au mai reuşit să scufunde alte
cuirasate pe tot parcursul războiului, şi cu atât mai puţin pe cele de tip Dreadnought.
Ca urmare a acestui fapt, toate forţele navale au folosit în continuare
submarinul doar pentru a ataca navele comerciale ale inamicilor.
![]() |
Cuirasatul HMS Triumph |
![]() |
Cuirasatul HMS Britannia |
În
schimb, torpiloarele au avut câteva succese în lupta lor cu cuirasatele. Astfel,
cuirasatul britanic HMS Goliath a
fost scufundat de un torpilor turc în timpul invaziei de la Gallipoli, iar
cuirasatul austro-ungar SMS Szent Istvan
a fost distrus şi scufundat de un torpilor italian în iunie 1918.
![]() |
Cuirasatul HMS Goliath |
![]() |
Cuirasatul SMS Szent Istvan |
Pe de altă parte, în cadrul luptelor navale ce implicau
flotele a doi inamici, distrugătoarele şi torpiloarele nu se puteau nici măcar
apropia de un cuirasat inamic, darămite să-l şi scufunde în luptă. Singurul caz
când un cuirasat a fost scufundat de distrugătoare, s-a înregistrat tot în Bătălia Jutlandei, când mai vechiul
cuirasat german SMS Pommern (era tot din generaţia
pre-dreadnought) a fost scufundat în timpul nopţii de câteva distrugătoare
britanice.
![]() |
Cuirasatul SMS Pommern |
Perioada interbelică
După
primul război mondial, pentru câţiva ani, Germania nu a mai avut nici un cuirasat.
Armistiţiul semnat în 11 noiembrie 1918,
stabilea că navele germane, şi mai ales cuirasatele, vor rămâne ancorate în
porturi neutre, până când se va semna pacea. Dar, pentru că un astfel de port
neutru nu a putut fi găsit, marea majoritate a flotei germane a rămas internată
în portul Scapa Flow din Scoţia, în nordul insulei britanice. Tratatul de pace de la Versailles semnat în 28 iunie 1919, stabilea că Germania
trebuie să predea britanicilor flota internată la Scapa Flow, şi în plus flota
germană rămasă trebuia să aibă un număr limitat de vase, iar cuirasatele să fie
mult mai mici ca număr şi putere faţă de cele britanice. Dar, cu câteva zile
înainte, pe 21 iunie, marinarii
germani au sabordat (a saborda = a scufunda o navă pentru a nu cădea în mâinile
inamicului) navele confiscate de englezi şi astfel, dintr-un foc s-a rezolvat
problema flotei germane. În toată perioada interbelică, cuirasatele au făcut
subiectul mai multor tratate navale ce doreau să limiteze numărul şi puterea
lor, pentru a preîntâmpina o nouă şi costisitoare cursă a înarmărilor.
În
timp ce învingătorii nu erau constrânşi de nici o prevedere limitativă a
Tratatului de la Versailles, învinşii au rămas aproape complet fără nave de
luptă puternice în flotele lor militare. La câţiva ani după război, pentru a nu
porni o nouă cursă a înarmărilor împotriva Angliei
şi Japoniei (ce ar fi putut degenera
într-un război costisitor în Pacific, unde interesele celor trei puteri se confruntau),
Statele Unite şi restul puterilor
navale ale lumii au semnat în 1922
Tratatul naval de la Washington. Acest tratat limita numărul şi mărimea cuirasatelor
pe care o putere navală le putea deţine, în plus stabilea că Anglia şi S.U.A. vor avea acelaşi
număr de cuirasate, iar Japonia nu
va mai fi aliata Angliei pentru a nu pune în pericol fragilul echilibru de
putere din Pacific. După acest tratat, s-au semnat alte câteva tratate navale
ce stabileau limitele puterii navale ale ţărilor cu flote militare. Astfel Prima Conferinţă Navală de la Geneva
din 1927 a fost urmată de Primul Tratat Naval de la Londra din 1930,
iar după a Doua Conferinţă Navală de la
Geneva din 1932 s-a semnat şi Al doilea Tratat Naval de la Londra din
1936 ce stabilea limitele finale ale construcţiei de noi cuirasate,
crucişătoare şi distrugătoare. Din cauza acestor limite impuse de tratatele
navale, în perioada anilor 1919 – 1939
s-au construit mult mai puţine cuirasate decât în perioada anilor 1905 – 1914. Tot din cauza acestor
limite trei tipuri de cuirasate şi anume cele din clasele britanică N3, americană South
Dakota (primul tip, căci a doua clasă tip South Dakota au fost construite
ulterior în al doilea război mondial) şi japoneză
Kii au rămas doar proiecte, nefiind realizate niciodată.
Deja,
în 1914 amiralul britanic Percy Scott prevăzuse faptul că în
curând cuirasatele vor deveni irelevante datorită unei noi arme navale ce se
prefigura încă de atunci, şi anume portavionul.
La sfârşitul primului război mondial,
unele bombardiere britanice adoptaseră cu succes o nouă armă, torpila, ce putea
scufunda orice navă inamică.
După
primul război mondial, pentru a demonstra puterea noii arme, portavionul,
generalul Billy Mitchell, din
aviaţia militară americană a efectuat (în 1921)
câteva exerciţii de bombardament asupra unor cuirasate şi altor nave de luptă.
La aceste exerciţii au participat pe lângă avioane lansate de pe uscat şi
câteva ce decolaseră de pe un portavion. Toate navele bombardate în exerciţii
au fost scufundate cu succes, inclusiv „nescufundabilele” cuirasate Ostfriesland şi Alabama (totuşi aceste cuirasate erau din vechea, perimata
generaţie pre-dreadnought). De aceea, într-o audiere susţinută în Congresul
american, Mitchell a afirmat că se pot construi 1.000 de bombardiere cu preţul unui singur cuirasat, şi în plus
doar 10 astfel de bombardiere pot
scufunda uşor orice navă de pe mare.
![]() |
Amiralul Sir Percy Scott |
![]() |
Generalul Billy Mitchell |
![]() |
Bombardarea cuirasatului Ostfriesland |
![]() |
USS Alabama lovit de o bombă cu fosfor alb |
Pentru
a face faţă acestei noi provocări strategice, după 1930, conştienţi şi de
iminenţa unui posibil nou război mondial, Marina Regală, Marina Americană şi
Marina Imperială Japoneză au început să-şi upgradeze şi modernizeze cuirasatele
ce le rămăseseră din primul război mondial. Astfel, suprastructura navei a fost
înălţată, pentru a putea folosi noile aparate optice ce ţinteau inamicul, blindajul
turelelor a fost mărit şi s-au adăugat mai multe tunuri antiaeriene pentru o
mai bună protecţie împotriva avioanelor de bombardament. Unele cuirasate
britanice au fost dotate cu aşa-zisul turn supraînălţat montat pe
suprastructură, numit „castelul Queen
Anne”, cum a fost cazul cuirasatelor Queen
Elizabeth şi Warspite, pe baza
cărora s-a lansat o nouă clasă de cuirasate numită King George V. De asemenea, tot britanicii au mărit blindajul
lateral al navei, pentru a rezista mai bine la atacurile cu torpile şi mine
marine.
![]() |
HMS Queen Elizabeth |
![]() |
HMS Warspite |
Japonezii,
şi-au reconstruit toate cuirasatele şi crucişătoarele, dotându-le cu o nouă
suprastructură în formă de pagodă.
Pe
lângă îmbunătăţirile aduse blindajului şi suprastructurii, englezii şi
americanii au introdus pentru prima oară, pe navele lor şi o nouă invenţie,
radarul. Dar acest radar iniţial, putea fi folosit iniţial doar pentru ţinti
mai bine navele inamice noaptea, la distanţă mare şi în condiţii meteo adverse.
În schimb, avioanele nu puteau fi reperate cu el, de aceea japonezii i-au
surprins şi atacat pe americani la Pearl Harbour, în 7 decembrie 1941.
La
mijlocul anilor 1930, deşi era sigur că va veni un nou război mondial, construcţia
de cuirasate a fost mult mai mică, faţă de cea dinaintea primului război
mondial, din cauza limitărilor impuse de tratatele navale, şi pentru că
majoritatea şantierelor navale ale marilor puteri se concentrau deja pe
producţia de portavioane şi submarine, mult mai ieftine şi mai utile în război.
În
Germania, ambiţiosul Plan Z de
reconstrucţie a cuirasatelor a fost abandonat (din cauza costurilor masive, pe
care Kriegsmarine nu şi le permitea),
şi Hitler a favorizat construcţia masivă de submarine, ce vor fi ajutate în
războiul naval din Atlantic de crucişătoare şi câteva cuirasate din clasa Bismarck. Principala misiune a navelor
germane, atât a celor de suprafaţă, cât şi a submarinelor era scufundarea
navelor comerciale britanice, pentru a forţa Marea Britanie să încheie pacea
separat cu Germania.
![]() |
Cuirasat de clasă Bismarck |
Britanicii,
în schimb, ce-şi păstraseră intactă flota din primul război mondial, au mai
construit în această perioadă cinci
cuirasate de clasă King George V, strategia lor pentru război devenind cea
clasică a convoaielor de nave comerciale, ce erau apărate de cuirasate,
crucişătoare şi distrugătoare.
![]() |
Cuirasat de clasă King George V |
Doar
în Mediterana, strategia
confruntării dintre cuirasate a rămas neschimbată, pentru că aici se confruntau
marinele militare adverse, italiană, franceză şi britanică. Francezii au lansat
şase noi cuirasate din clasele Dunkerque şi Richelieu, iar italienii patru
de clasă Littorio, britanicii
neavând nevoie de alte nave în zonă, pentru că le rămăseseră destule din primul
război mondial. În plus, „perfidul Albion” avea deja un portavion operaţional
în zonă, pe când francezii şi italienii nu aveau nici măcar un plan de a
construi acest nou tip de navă.
![]() |
Cuirasat de clasă Dunkerque |
![]() |
Cuirasat de clasă Richelieu |
![]() |
Cuirasat de clasă Littorio |
Americanii
au preferat să cheltuie fonduri limitate pentru construcţia de portavioane, dar
după 1939, când a devenit clar că
cel mai mare pericol din Pacific erau japonezii, după lansarea celor patru noi
cuirasate de clasă South Dakota, au trecut la construcţia masivă
de portavioane, ce-i vor ajuta să-i învingă definitiv pe niponi.
![]() |
Cuirasat de clasă South Dakota |
Japonezii,
deşi şi ei construiau deja prioritar portavioane, au început să lucreze la
construirea a trei supercuirasate de clasă Yamato
(doar două s-a construit efectiv: Yamato şi Musashi, al treilea, Shinano, fiind
transformat când era la jumătatea realizării lui în portavion), iar construirea
unui al patrulea a fost contramandată datorită nevoii crescânde de portavioane
necesare luptei cu Unchiul Sam.
La
începutul războiului civil spaniol, în 1936,
ibericii aveau două mici cuirasate de tip Dreadnought, rămase din perioada
primului război mondial, España şi Jaime I. España, ce era ţinut în
rezervă în baza navală din nord-vestul Spaniei, El Ferrol, a fost capturată de naţionaliştii lui Franco în iulie 1936. Echipajul de pe cealaltă navă, Jaime I, s-a revoltat, o
omorât aproape toţi ofiţerii (ce se pare că ţineau şi ei cu Franco) şi s-a
alăturat forţelor republicane. Astfel, cele două forţe combatante, republicanii
şi naţionaliştii, aveau fiecare un cuirasat, dar acestea n-a ajuns să se lupte
niciodată între ele, şi în plus nici n-au mai apucat sfârşitul războiului,
fiind distruse înainte. Cele două cuirasate se „ocupau” fiecare cu blocarea
porturilor inamicului, escortarea convoaielor ce le alimentau propriile porturi
şi bombardarea ţărmului inamicului. Primul cuirasat, ce aparţinea
naţionaliştilor, España, s-a scufundat în aprilie
1937, lângă Santander, după ce
lovise o mină marină, culmea ironiei, lansată la apă de proprii soldaţi ai
marinei naţionaliste. Luna următoare,
pentru a nu-i lăsa pe republicani să domine marea cu cuirasatul rămas,
naţionaliştii l-au bombardat cu ajutorul avioanelor din dotare, dar nu au reuşit
iniţial să-l scufunde şi republicanii l-au readus în portul lui pentru
reparaţii. Dar, odată ancorat în port avioanele lui Franco l-au bombardat din
nou, şi atunci fiind din nou avariat, republicanii au hotărât să-l mute în alt
port, mai în sudul Spaniei, unde ar fi fost mai bine apărat. Însă, pe drum, ca
urmare a avariilor suferite, o explozie internă puternică l-a distrus
definitiv, scufundându-se împreună cu 300 de marinari, ce n-au mai apucat să se
salveze. Tot din 1937, la blocada ce asigura non-intervenţia puterilor străine
în războiul civil spaniol, participau şi câteva cuirasate şi crucişătoare
italiene şi germane. Pe 29 mai 1937,
două bombardiere ale forţelor republicane (pilotate de aviatori ruşi), au
atacat din greşeală crucişătorul german Deutschland,
ce era ancorat în portul Ibiza din insulele Baleare, şi au reuşit să-l
avarieze serios şi să omoare 31 de marinari
de la bord. Ca represalii, după două zile, crucişătorul german Admiral Scheer a tras nu mai puţin de 200 de obuze, ce au lovit oraşul
republican Almeria, omorând 19
civili şi distrugând nu mai puţin de 35
de imobile din oraş. Acest
incident, a însemnat şi sfârşitul oficial al neutralităţii germane şi italiene
în războiul civil spaniol, din acel moment cele două puteri sprijinind pe faţă
forţele naţionaliste ale lui Franco. ![]() |
Crucişătorul greu Deutschland |
![]() |
Crucişătorul greu Admiral Scheer |
Dar, pentru că m-am întins destul azi cu această a doua parte a trilogiei despre cuirasat, voi reveni în altă zi cu partea finală a acestui articol.
La realizarea primei şi celei de-a doua părţi a acestui articol m-am inspirat din următoarele surse de internet:
6. https://en.wikipedia.org/wiki/Deutschland_incident_(1937)
Prof., bibliotecar Florin Miheş.
6. https://en.wikipedia.org/wiki/Deutschland_incident_(1937)
Prof., bibliotecar Florin Miheş.
Nu pun la îndoială veridicitatea celor prezentate de Dl.Prof. Miheş, admir perspicacitatea D-lui în colectarea celor prezentate. Vă doresc succes în continuare ! Mulţumesc pt. cele prezentate. T.Seremy.
RăspundețiȘtergereCu placere. Intr-un articol viitor, prin februarie, o sa scriu despre ceva mai interesant, adica despre portavion si rolul lui in mentinerea "hegemoniei" americane pe planeta.
RăspundețiȘtergere